Чемерис Валентин

Візантійський кінь

«Як прекрасно жити над великою водою! Можна любити море, океан, можна мріяти про них, але не можна нічого в світі так любити, як велику річку, велику свою воду, що тече безупинно поміж рідних берегів»

Олександр Довженко

І

Колись у цих краях було ревуче царство Дзвонецького порога – четвертого із дев’яти кам’яних страховищ Дніпра. Він перетинав тоді Славуту напроти однойменного урочища, прадавнього козацького займища, що споконвіку славилось рибою, птаством, бобром та хутряним звіром.

Довжина Звонця (таке його слов’янське найменування) з правого боку сягала 87, а з лівого – 102 сажнів¹, падіння води становило 0,72 сажня. Вода падала чотирма лавами – Плоскою, Чорною, Глухою та Кобилиною.

А трохи нижче Звонця йшла Товчинська забора (так тут називалися кам’яні гряди, що на відміну від порогів тяглися не через усю ріку, а лише з якогось одного її берега), за нею з лівого боку вливалася (та й зараз вливається) в Дніпро річка з поетичним йменням – Ворона. Тільки не думайте, будь ласка, що цю річку своїм йменням нагородили ворони, ні. В українській мові є слово «повороніти». Дуже симпатичне слівце, хоч зараз і рідко вживане. Ось приклад: «Піднявся великий вітер, і Дніпро зразу поворонів». Тобто потемнів. Тож вода в річці була вороного, темного забарвлення, звідси й назва – Ворона.

Так ось у гирлі Вороної (це нижче лівобережного села Діброва, приблизно за тридцять кілометрів від Дніпропетровська вниз по Дніпру) і знаходиться острів з дещо дивною, як для цих країв – чи не тюркською? – назвою: Махортет. Що означає оте ймення, місцеві жителі не знають.

Широкою, але не глибокою протокою (у певних місцях за малої води її можна перейти вбрід) він ділиться на два острови – Малий і Великий. Дніпровські рибалки їх ще називають Верхні і Нижнім.

Про Верхній острів, або Малий Махортет, і піде мова. З трьох боків його оточують води Вороної, а з четвертого у всій широчіні, красі і величі плине мимо Махортета повноводий і просторий Дніпро. А втім, у часи Дзвонецького порога Славута в цих краях був не широким, хоча й глибоким. Старе його річище тислося ближче до крутого правого берега. Там він, ревучи й клекочучи, з тисячолітнім дзвоном прокладав собі шлях чотирма лавами через непохитний Звонець, а все це роздолля, що його займає зараз вода, тоді було придніпровською долиною з вербовими та дубовими гаями, з луками, сіножатями й численними озерами й озерцями.

Та звідтоді, як року тридцять другого було збудовано в Запоріжжі Дніпрогес, води озера імені Леніна, заливаючи на майже сімдесятикілометровому відрізку всі пороги й кам’яні гряди, сховали в собі й Звонець з його Товчинською заборою і широко та привільно розлилися від одного берега до другого. Вони залили старий Дніпро і всю неозору долину.

Кам’яні перепони назавжди пішли під воду.

І став у цих краях Славута таким привільним та широким, що, дивлячись на нього – багатоводного й безмежного, - хочеться згадувати море… І хай то буде всього лише поетична метафора – Дніпро, як море, - але чесне слово, він і справді у цих краях, як… море.

Не знаю, як тече і голубіє Сена,

як Темза піниться, закована в граніт,

проте на весь широкий, многолюдний світ

нема ріки милішої для мене

за тебе, Дніпре мій.

Стрічаючи зорю,

Зійду на кручу я – ти, шумний, піді мною,

І легко так стає, і глибше я люблю

Цю землю радісну, омивану тобою.

З вікон-ілюмінаторів швидкісних «Метеорів» та «Ракет», що раз по раз проносяться голубими просторами то вниз, то вгору, Махортет видається таким собі… маленьким острівцем (з боку Дніпра зарослим деревами та кущами), нічим особливо не примітним, невиразним шматком суходолу серед річкового безмежжя.

Північний його край (як і західний та частково східний) густо загромаджений чорним та сірим камінням, що стирчить при березі й ген у воді то гостряками скель, то пласкими й широкими спинами якихось міфічних бегемотів, що стадами бродять навколо берега. А скільки ще того слизького каміння під водою!

У тому кам’яному царстві – окуняче та головневі царство. Там ці стрімкі й сильні хижаки, ховаючись у пітьмі підводних каньйонів, очікують на здобич. І там їх буцімто ловити легко: окунів на донки х живцями (річкових бичків серед підводного каміння невичерпно!), а головнів – вудочками в проводку на коника (а коників в густих травах рівнинної частини острова серед заростів безсмертника та чебрецю, та інших духмяних трав – цілі оркестри невгамовно сюрчать день у день!).

Принаймні, так говорили бувалі дніпровські рибалки.

А взагалі про Махортет – його кам’яні гряди, первісну, ніким не займану тишу, про дніпровське роздолля та про відчуття, що ти знаходишся не за якихось тридцять кілометрів від міста, а десь на краю світу білого, і, звичайно ж, про окунів та головнів (та ще й про лящів, що водяться у Дніпрі в тих краях) автор вперше почув від одного знайомого сімейства природолюбів, котре вже чи не десяте літо підряд проводило свої відпустки тільки в наметі на Махортеті, а про різні там чорноморські пляжі і слухати не хотіло…

То ж миле те сімейство – Петро Олександрович та Алла Павлівна – і запросило нас до себе в гості на Махортет. Запросило, коли збиралося проводити на острові чергову свою відпустку (у них моторний човен, і вони завжди своїм ходом дістаються з міста до колишнього царства колишнього Дзвонецького порога). Було домовлено і про день та годину, коли ми з сином припливемо рейсовим теплоходом до села Діброви, а вони звідти заберуть нас човном і перевезуть до себе на острів.

Домовились, але – справи, те, се… Закрутило в буденних клопотах, так і тиждень сплив і домовлений день, звісно, давно минув. А тоді таки зібралися. Знайомі нас тепер не чекатимуть на причалі в Діброві, і невідомо було, як ми дістанемось до них на острів, але втішали себе тим, що якось воно на місці владнається… Може, попутна моторка підкине, може, ще якось…

І хоч на двох мали всього лише чотири руки, та речей зібралося й на всі вісім: теплі, ватяні ковдри, тонкі ковдри, куртки, теплий одяг (ночі на Дніпрі, як нас застерігали, холодні навіть спекотного літа), гумові чоботи, казанки, миски, чашки й ложки та виделки, пачок зо три солі (рибу солити), пачки цукру, крупи, вермішелі, концентрати, яйця, з десяток кілограмів картоплі, овочів, фруктів, сім хлібин (для самого лише хліба довелося виділити окрему й досить простору сумку), туристський керогаз «Шмель» і ще багато дечого – півмісяця зібралися жити на безлюдному острові, де, звичайно, магазинів немає. От і вийшло: два рюкзаки (у мене – звичайний, у сина – великий «Єрмак»), що їх ледве-ледве собі на плечі підняли і від яких аж водило нас, торба з хлібом, зв’язка (чимала й важка) спінінгів та вудочок, каністра для питної води, намет, добрий тюк з ковдрами й теплим одягом. І ще дві сумки бозна з чим… Як ми все те ви тарабанили з квартири, як втиснулися в автобус, як дісталися в річковий порт, як влізли у переповнений теплохід – і досі не знаю.

За годину з чимось вже були в Діброві.

Вивантажились не без допомоги співчутливих пасажирів. «І треба ж було ото стільки нагребти! Чи ви на тім Махортеті вік збираєтесь вікувати?..» Теплохід через мить відчалив і пішов на низ (мимо Махотета), а ми з горою речей зосталися на червоній від іржі старій баржі, що слугувала тут за додаток до заякореного плавучого причалу.

Навколо – скільки не озиралися – ані душі. Шумів за причалом очерет, та десь за баржею, на мілководді, гелготіли гуси й качки, закінчуючи свій вечірній туалет з незмінними водними процедурами. Була дев’ята година вечора. Небо низько обіклали набряклі, непривітні хмари, від яких віяло зимою. Обрії звузились, закутавшись у сіру пелену. Дніпром валами йшли свинцево-сірі хвилі. Ось-ось мав початися дощ.

Жодної моторки біля причалу чи бодай десь біля берега ми не побачили: бо хто з островитян проти ночі приїде в Діброву? Майнула зрадлива думка: а чи не повернутися додому? Та назад у місто теплоходів уже не було, і матрос-касир, зачинивши зелену будку на причалі, що слугувала за касу, пішов у село. Невдовзі за ним, гелгочучи і кахкаючи, посунули і гуси та качки.

Пробіг берегом геть змерзлий хлопчина в мокрій майці, із саморобним вудлищем у руках та трилітровою банкою, у якій на дні збилися в купочку з десяток темних бичків з мізинець завбільшки та плавала вгору животом пліточка такого ж розміру…

Чекати невідомо чого далі не було сенсу.

Час був проти нас: світлового дня лишалося щось трохи більше години. А на сірих хвилях Дніпра – жодної моторки.

Після короткої ради вирішили іти берегом аж до гирла Вороної, а вже там, напроти Махортета, ось та придумаємо.

Знову надіваємо рюкзаки, від яких нас водить, кожний бере у дві руки по три-чотири речі і – вперед!

А втім, дороги, як такої («смуга землі, по якій їздять і ходять»), не було. Щоправда, від причалу і до останніх хат села понад берегом щ тяглася хоч якась стежинка, а далі й вона зникла, і ми, то пірнаючи з головою в розкішні бур’яни, то в хащі кущів, посунули навпростець, тримаючись берега. Досить швидко почали мліти руки від сумок та тюків, рюкзаки гнуть нас до землі, зв’язка вудок та спінінгів зачіпається за кожну гілочку чи бадилину… а тут ще й урвище – де воно взялося? Ризикуючи зірватися, спускаємося вниз і відразу ж (теж ризикуючи зірватися, спускаємося вниз і відразу ж (теж ризикуючи зірватися) піднімаємось крутим схилом на гору. Схил крутий, як стіна, і без допомоги рук не обійтися, а руки зайняті, рюкзаки тягнуть вниз, і ти кожної миті подумки ойкаєш, бо здається вже стрімголов летиш униз… Видершись на кручу і віддихавшись, посунули тирлом, а тоді оранкою, а тоді знову кущами й бур’янами… До гирла Вороної, здавалось (як були на причалі), рукою подати, а насправді виявилося – кілометрів з чотири. Та все ярами, та все кручами. Чим довше йдемо, тим довшою здається дорога… Продерлися через акацієвий гай, ще раз спустилися в яр, ще раз вибралися з яру і не повірили власним очам (які, до речі, добряче заливав піт): берег круто повертав ліворуч, і перед нами було гирло Вороної.

Не спинились, а попадали на крутім березі.

Віддихавшись, по виплутувалися з лямок рюкзаків і звелись на тремтливі ноги. Праворуч нас шумить Дніпро, а попереду, внизу під кручею, зеленіє смуга очерету, а вже за ним, відрізаний від нас водами Вороної, - Махортет. Над ним висять темні хмари, каміння його теж потемніло, у верховітті дерев гуде вітер, ось-ось почнеться дощ. Непривітно, незатишно на острові, валами йдуть мимо нього дніпровські хвилі.

Вирішили так: я лишаюсь з речами на березі, а син на надувнім матраці перепливе Ворону (це з кілометр чи десь біля того), дістанеться до острова, а вже тоді Петро Олександрович на моторці приїде за мною та речами. Якщо він, звичайно, на острові, а не повернувся додому.

Доки син переплив Ворону, доки, тягнучи за собою матрац, брів серед каміння (залишки Товчинської забори), я випалив кілька сигарет – а раптом на острові нікого немає? Хто захоче гибіти в наметі у таку негоду? Та ось із-за кам’яної гряди острова вигулькнула моторка і круто повернула в мій бік…

- Ну??? Як??? Що??? Ловиться??? – засипаю Петра Олександровича зливою запитань, як тільки-но він причалив до берега. – Окунь бере в камінні? А головень бере? А карась бере? А лящ бере?.. А-а… а риба взагалі ловиться?

2

У невеликій, підковоподібній бухточці росте стара дика груша, а біля неї виглядає з кущів акації величезна спина сірого валуна, широка, плоска, наче там залягла доісторична тварина – бронтозавр чи ще хтось… Біля того валуна на трав’янім моріжку й поставили ми намет (намет наших знайомих по той бік валуна, під грушею). Відразу ж за наметом починався густий, зарослий кущами та кропивою маслиновий гай. За ним – праворуч – трав’яниста частина острова, а ліворуч – оточене валунами болото (колись там було озерце, і туди заходили карасі, але тепер воно геть заросло рогозом – не пролізеш).

У першу ніч не спалося.

Від збудження й нетерпіння (швидше б уже ранок, швидше б за вудочки та спінінги та половити окунів та головнів або ж карасями та лящами душу відвести) сон геть утікав. Та й мулько дуже. Намет ставили нашвидкуруч (вже сутеніло), під низ простелили лише ватяну ковдру, але на твердому грунті й вона не рятувала.

Перед входом у намет уся в кам’яних виступах бухточка, а за нею на просторі шумить Дніпро. Розгулявся! Гуде вітер, хвилі з шумом набігають на берег, б’ються в камінні, тяжко зітхаючи, відкочуються назад. Щоб знову ринутися на берег.

Виходжу курити, ніч вітряна і чорна. В маслиновім гаї – пітьма аж смоляна. Не докуривши, повертаюсь у намет. Холодно, вогко. Доводиться надівати светри. Скручуєшся калачиком, натягуючи на себе все, що можна, і, трохи зігрівшись, поринаєш у короткий, тривожний сон…

Усю ніч прокидаєшся від пронизливого крику.

Крик той різкий, уривчастий, печальний та самотній, і від того, що він загадковий, стає трохи моторошно. Наче птах скаржиться на свою роз нещасну долю.

Чути невгамовний шум ріки, пориви вітру то затихають, то знову наростають. За наметом шумлять-скриплять дерева – глухо, тривожно. В наметі, хоч в око стрель, така темінь. І той крик – печально-моторошний – не дає тобі заснути. Птах крикне і затихне, крикне і затихне… Іноді так сумно кричить, що аж душу вимотує, наче хтось у пітьмі терпить біду і марно прохає допомоги. І ти відчуваєш себе самотнім на безлюдному острові десь на краю світу. І що за птах кричить? Чайка? Їх тут чимало ночує на камінні, але чому кричить лише одна з них?

Вітер лопотить наметом, глухо шумлять дерева, б’ється Дніпро в прибережному камінні, а в гущавині скрипучих дерев кричить і кричить птах. І тобі починає ввижатися різне… гм-гм… про душі загиблих тощо, чуте тобою в далекому-предалекому дитинстві. І сниться тобі, що ти виходиш з намету, крадешся. Моторошно, страшно, аж дріж тіпає, а тебе якась сила манить-веде у смоляний від чорноти гай… І раптом бачиш, як засвітліло навколо дерева, підходиш ближче й завмираєш з ляку: на дереві у білому сидить дівчина, розпустила довге волосся і жалібно кричить чаїним голосом…

Ти хочеш крикнути – і не можеш, хочеш утекти – і не можеш, бо ноги наче приросли до землі… І раптом хтось тебе за плечі – хап!

- А-а… - кричиш ти і з ляку прокидаєшся.

У намет, посміхаючись, заглядає сусід.

- Вже ранок, пора вставати, бо так і риболовлю можна проспати.

Ху-ух, як добре, що то був усього лише сон.

________

¹ Сажень – 2,134 м.